ZAČARANA
GREŠKA... NIJE U NAŠIM ZVIJEZDAMA, VEĆ U NAMA... SHAKESPEARE
NAŠA PRIČA SE BAVI PSIHOANALIZOM, METODOM KOJIM MODERNA ZNANOST
RJEŠAVA PROBLEME RAZUMNIH.
ANALITIČAR SAMO TRAŽI NAČIN DA NAVEDE PACIJENTA PRIČATI
O SVOJIM SKRIVENIM PROBLEMIMA, DA OTKLJUČA VRATA SVOGA UMA.
KADA KONAČNO KOMPLEKSI KOJI SU UZNEMIRAVALI PACIJENTA
BUDU OTKRIVENI I INTERPRETIRANI, BOLEST I KONFUZIJA NESTAJU...
I ĐAVOLI NERAZUMNOSTI NAPUŠTAJU LJUDSKU DUŠU.
Gospođice Carmichael, Dr. Petersen je spremna za Vas.
Baš mi je žao što moram ići, imala sam savršene karte, sve bih vas razbila.
-Harry će Vas odvesti, gospođice Carmichael. -Hvala Vam.
Dobro je pazi, ne skidaj oči s nje.
-Kako si danas, Harry? -Fino.
-Izgledaš zabrinuto. -To je zbog svjetla.
-Brinem zbog tebe, dragi. -Bit ću ja dobro.
Moramo li žuriti kod Dr. Petersen?
Zar ne možemo otići negdje i sjesti...
razgovarati, samo ti i ja? -Volio bih to, da imam vremena.
Bi li?
Uđite.
Upropastili ste vrlo zanimljivu partiju karata, doktorice Petersen.
-Sada možeš ići, Harry. -Bit ću ispred.
-Mary, nadam se da se danas bolje osjećaš. -Pa, ne baš.
-Bit ćeš. -Sve ovo je besmisleno.
-Što sve, Mary? -Psihoanaliza, tako je dosadna...
Ležiš tamo na kauču, kao neka žalosna budala i pričaš sve.
Ne očekuješ valjda stvarno nešto postići...
slušajući mene kako brbljam o svom idiotskom djetinjstvu?
Moji pacijenti me uvijek okarakteriziraju kao gnjavatora nakon početnih razgovora.
Shvaćam, moja podsvijest je ta koja započinje kavgu...
-Ne dopušta mi da se izliječim. -Baš tako...
želi nastaviti uživati u tvojoj bolesti.
Naš posao je probati shvatiti zašto.
Kad budeš znala zašto radiš nešto što je loše po tebe...
i kada si počela to raditi...
-Tada ćeš početi ozdravljati. -Hoćete reći da sam Vam govorila laži.
U uobičajenim proporcijama.
U pravu ste. Lagala sam k'o blesava...
Mrzim muškarce, ne podnosim ih.
Kada me neki dotakne dođe mi da zarijem zube...
u njegovu ruku i odgrizem je.
U stvari, to sam jednom i napravila. Bi li Vam smetalo da to čujete?
-Ispričaj mi sve čega se sjetiš. -Plesali smo...
Non-stop me je pitao da se udam za njega, disao mi u uho...
Odjednom sam se počela pretvarati kao da ga hoću poljubiti...
i onda zarila zube u njegove brkove. I odgrizla ih.
Smijete mi se. To zamrznuto lice, mene ne može prevariti...
Hoćete da Vam sve ovo ispričam kako biste bili superiorniji.
Vi i vaša znanost. Gnušam Vas se.
Ne želim više nikada vidjeti to vaše odvratno lice.
Ne mogu Vas podnijeti.
-Hajde, gospođice Carmichael. -Budala blesava...
dopustiti da me takvo biće brine. Gospođica Zamrznuto Lice.
Dr. Fleurot. Htjela bih s Vama razgovarati nasamo...
Ne podnosim tu ženu.
-Vidjet ćemo se kasnije, Mary. -Hajde, gospođice Carmichael.
Mora da je Murchison odlijepio, kada je tebi dodijelio Carmichaelovu.
Možeš prijaviti svoja saznanja novom šefu, kada stigne.
Ne možeš liječiti veterana, kao što je ona bez neke unutrašnje informacije.
Izvela sam gomilu istraživanja o emocionalnim i ljubavnim problemima.
Istraživanja...
Pratio sam tvoj rad 6 mjeseci. Briljantan je, ali nema života.
Nema nikakve intuicije u tome.
Svakom problemu pristupaš s vrećicom leda na glavi.
-Je l' ti to meni izjavljuješ ljubav? -Hoću za koji sekundu.
Prvo moram očistiti podlogu.
Pokušavam te uvjeriti da tvoj nedostatak emocionalnog iskustva...
je loš po tebe kao doktora...
i fatalan po tebe kao ženu.
Čula sam već taj argument od brojnih zaljubljenih psihijatara...
koji su željeli od mene napraviti boljeg doktora. -Imam mnogo bolji argument...
-Vrlo mi se dopadaš. -Zašto?
-Kao da grlim knjigu. -Zašto onda to radiš?
Zato što ti nisi knjiga. Ti si divna, živahna žena ispod toga.
Osjetim to svaki put, kada ti se približim.
Osjećaš samo vlastite želje i osjećaje.
-Moje nemaju veze s time. -Prestani. Lud sam za tobom.
-Bojim se da ti dosađujem. -Ne.
Vaše ponašanje je vrlo zanimljivo.
Osjećam se potpuno isto kao gospođica Carmichael. Volio bih te gađati knjigom...
Ali neću.
-Mogu li posuditi ovo? -Naravno.
Oprostite na mojim kritikama. Bolje da se ja držim knjiga.
-I još nešto... -Oprostite što upadam...
ali donosim vijesti. Moj nasljednik bi trebao stići svakog trenutka.
Pa, dr. Murchison, bilo je zadovoljstvo raditi za Vas.
Hvala Vam, puno. Idete li, doktorice Petersen?
Nije baš da umirem od žurbe da poželim dobrodošlicu doktoru Edwardesu.
Teško je zamisliti ovo mjesto bez Vas.
-Da, nekako idem uz uređaje. -I više od toga, Vi ste Green Manors.
-Djeluje nepošteno. -Vrlo ste mladi u ovoj profesiji.
Niste naučili osnovnu tajnu, stariji moraju napraviti mjesta mlađima...
posebno kada se posumnja na senilnost.
To je besmisleno, direktori bi morali shvatiti da ste puno bolje.
Kao da ste nov čovjek, od kako ste se vratili s odmora.
Odbor je pošten, znajući kakav bolnički odbor zna biti.
Slažem se, sposoban sam i blistav kao i
uvijek, ali budući da sam se jednom srušio...
Mogao bih ponovno. -To je zato što ste radili previše.
Lijepa dijagnoza za propalog konja.
Uvijek ću se sjećati vašeg današnjeg raspoloženja...
-Lekcija, kako treba prihvatiti realnost. -Ne budite zavedeni mojim raspoloženjem...
to je najmanje težak način da se kaže zbogom za prethodnih 20 godina.
Da, znam... Uđite.
Vaša pošta, doktorice Petersen. I gospodin Garmes.
Uđite, gospodine Garmes.
Ne idete valjda danas? Hoću li Vas vidjeti ponovno?
Motat ću se ovuda, neko vrijeme...
Kao kvočka, bar dok doktor Edwardes čvrsto ne stane na noge.
-Kako ste danas, gospodine Garmes? -Nekako bolje, doktorice...
čini se da je ono malo manje problematično.
Smijem li Vam ja to napraviti, doktorice?
Ne, hvala Vam, ne. Snalazim se i sam dobro.
Sjedite, molim Vas. Bit ću tu za sekundu.
-To je moćni Anthony Edwardes. -Mlađi je nego što sam očekivao.
Ponio je samo jedan kovčeg. Možda ne namjerava ostati dugo.
Prepustite te snove doktoru Murchisonu.
Gospodo, naš novi šef. Dr. Anthony Edwardes.
-Dr. Fleurot. -Kako ste?
-Ja sam dr. Graff. -Kako ste?
-Dr. Hanish. -Kako ste?
Još nekoliko njih nedostaje, doktore Edwardes.
Ovo su vaše odaje.
Vrlo su vesele za jednu ustanovu.
Doktore Edwardes, doktor Murchison.
Kako ste? Čuo sam dosta o Vama, gospodine.
I, prirodno, ja o Vama.
-Mlađi ste nego što sam mislio. -Moje godine me još nisu sustigle.
Mene moje jesu. Drago mi je da predajem kormilo čvršćim rukama.
Ostavljam Vam svoju biblioteku, koja sadrži, između ostalog...
vaše posljednje izdanje, "Labirint kompleksa krivice"...
Odlično djelo. Nadam se da će Vas Green Manors inspirirati na druga.
Vrlo sam zahvalan.
Ne znam koje su formalne riječi pri abdikaciji, doktore Edwardes...
Mogu li jednostavno reći da ove odaje u kojima sam ja bio 20 godina...
su sada vaše. Ispričajte me.
Proveo sam pola sata s doktorom Edwardesom. Moram reći da sam vrlo impresioniran.
Namjeravam puno naučiti od doktora Edwardesa...
Mislim da svi možemo, od čovjeka koji ima tako očigledan talent.
-Poznajete njegov rad? -Pročitala sam sve njegove knjige...
vrlo oštrouman i otvoren um.
Bilo bi to užasno kada ga nasljednik, doktora Murchisona, ne bi bio dostojan.
Evo ga, dolazi.
Mislim da poznajete sve prisutne, doktore Edwardes.
Ne, ne još.
-Ovo je doktorica Petersen. -Kako ste?
Doktor Edwardes.
Doktor Hanish mi je pokazivao okolinu.
Izvanredna ustanova, mora da je prelijepa ljeti.
Skrenuo sam pozornost doktoru Edwardesu na diverzije oštrog zraka.
Doktor Murchison je stalno govorio da po tom
pitanju nije dovoljno urađeno, slažem se s njim.
Dopustite da Vas upozorim, doktorica Petersen je frustrirana gimnastičarka.
Doktor Fleurot razmatra sve osim sjedenja i gimnastike stajanja.
-Pretpostavljam da jako volite sport. -Da, ja...
Ne dostaje mi. Posebno zimski sportovi.
-Jeste li pokazali doktoru Edwardesu šumarak? -Da, da jesam.
Tamo se nadamo da ćemo napraviti bazen za kupanje.
-Ja volim bazen. -Tamo je savršeno mjesto za bazen.
Ne neki izduženi, već jedan nestandardni, nešto...
nešto ovako, znate?
Tuševi bi bili ovdje...
Smatram da je snabdjevenost ove ustanove rubljem, neiscrpno.
Oprostite.
To me je podsjetilo na mog profesora psihijatrije, doktora Brulova...
Nije podnosio flašicu začina na stolu...
čak ni slanik, to bi mu oduzimalo apetit.
Sjećam se jednom, na gozbi u njegovu čast...
odbio je sjediti za stolom za govornike jer je bio okružen...
kečapom.
Sinoć se pojavila jamica na tvom obrazu, nikada se ranije nije pojavljivala tamo.
I osjetio sam naznake majčinskog instinkta prema doktoru Edwardesu.
Gnušam se takvih, srednjoškolskih razgovora.
Tvoje reakcije su uznemirile jednu od mojih omiljenih teorija u vezi tebe...
da si imuna na psihoanalitičare...
i da ćeš završiti u naručju nekog drskog kicoša, zalizane kose.
Da sam zainteresirana za takve, odavno bih bila zaljubljena u tebe.
Uđite.
Ispričavam se. Ovo je od doktora Edwardesa.
Već ljubavne poruke, slobodna škola znanosti.
"Vaš pacijent, gospodin Garmes je ovdje. Molim Vas, dođite smjesta. Anthony Edwardes"
Ja nisam želio doći u ovu ustanovu, ali je moj brat insistirao.
Ja ne vidim nikakav smisao u tome.
Vidite, ja ne patim od halucinacija, moj grijeh je vrlo stvaran.
Ja znam, doktore Edwardes, da sam ubio svog oca...
I spreman sam da izdržim kaznu.
Uđite.
Hvala Vam što ste došli tako brzo.
Slušao sam gospodina Garmesa i pomislio da mi Vi možete pomoći.
Gospodin Garmes, nije trebalo da uznemiravate doktora Edwardesa.
U redu je. Vrlo sam zainteresiran za njegov slučaj.
Znala sam da ćete biti, on se uklapa u vaša poglavlja o kompleksu krivice.
Je l' imate nešto protiv da meni kažete o čemu pričate?
Ovdje smo da bismo vidjeli možemo li
psihoanalizom izliječiti vaš kompleks krivice.
Ja nemam nikakav kompleks krivice. Znam što znam...
-Ubio sam svoga oca... -Ne, niste...
to je zamjena shvaćanja koja Vas je obuzela.
Oprostite, doktore, Vi ste razgovarali s njim.
Ne, nastavite.
Ljudi često osjećaju krivicu za nešto što nikada nisu počinili...
to najčešće ide od djetinjstva.
Dijete često poželi da se nešto užasno dogodi nekome...
i ako se nešto stvarno dogodi, dijete pomisli da ga je ono izazvalo.
Raste s kompleksom krivice za grijeh koji je bio samo dječji mora.
Onda ono što ja mislim nije točno?
Ne, i kroz samoanalizu, to ćete i shvatiti.
Hoćete li se vratiti u svoju sobu, gospodine Garmes?
Harry.
Bolje da ga stavimo na lijekove nekoliko dana, izgleda da je potresen.
Njegova uvjerenja su zanimljiva.
Ali, Vi ste se često sretali s takvim slučajevima...
savršeno ste ih opisali u svojoj knjizi.
Da...
Da, jesam.
-Biste li mi mogli učiniti uslugu? -Naravno, doktore.
Imam glavobolju. Htio bih uzeti slobodno popodne s Vama.
Razumio sam da niste na dužnosti sve do poslije večere.
-Planirala sam otkucati... -Treba mi malo svježeg zraka...
a i Vi izgledate kao da Vam treba.
Trebam ručati s doktorom Hanishem. Ima novog pacijenta, kleptomana.
Kleptoman na ručku, ukrast će Vam hranu iz usta.
Oprostite.
Halo?
Da, doktor Edwardes.
Molim? Da, Anthony Edwardes.
Tko? Žao mi je, nisam čuo vaše ime.
Norma Cramer?
Molim Vas, gospođice Cramer, vrlo sam zauzet i ne poznajem Vas.
Neka djevojka, tvrdi da je...
Mrzim šale na tuđ račun, a Vi?
Kada ljudi pozovu i kažu, "Je l' znaš tko je ovdje?"
Zvuči kao bivši pacijent. Oni su puni stidljivih trikova.
Moguće. Hajde, idemo.
Motrit ćemo razumno drveće, normalnu travu i oblake bez kompleksa.
Ja mislim da su najveću štetu ljudskom rodu nanijeli pjesnici.
Većina njih su dosadni, ali ne posebno neprijateljski.
Pune ljudima glavu zabludama o ljubavi...
pišu kao da je to simfonijski orkestar, ili let anđela.
-A to nije? -Naravno da ne...
Ljudi se zaljubljuju zbog izvjesnog odziva na boju kose...
ili boje glasa, ili ponašanja koje ih podsjeća na njihove roditelje.
-Ili nekada bez ikakvog razloga. -Ali stvar je u tome...
da ljudi čitaju o ljubavi na jedan način, a iskuse je na drugi.
Ili očekuju da poljupci budu kao lirske pjesme...
zagrljaji kao Shakespearova drama.
Onda kada se uvjere u suprotno, razbole se i potrebna im je analiza?
Da, vrlo često.
Profesorica, Vi patite "mogo na gogo".
Molim?
-Ne možete da se provlačite tamo. -Naravno da mogu...
Provlačila sam se ovuda puno puta.
-Jeste li se povrijedili? -Ne, uopće.
-Evo. -Dobro sam.
-Obično ovdje dolazim sama. -To baš ne zvuči zabavno.
Nisam to radila iz zabave. Zar nije prelijepo?
Savršeno.
Ručak. Što ćete Vi? Šunku ili jetricu?
Jetricu.
Je li netko danas vidio našeg novog šefa?
Vezan je u čvor.
Odskakutao je s doktoricom Petersen u podne.
Čudno je to, da svoj prvi dan provede trčkarajući za doktoricom Petersen...
kao neki balavi brucoš.
Neće joj škoditi biti obalavljena...
jadna djevojka će uvenuti uz nauku.
Baš sam joj skoro govorio kako nešto vitalno nedostaje u njenom životu.
Nemojte ustajati. Došla sam jer sam član da je gospodin Garmes...
postao uznemiren, ponovno. -Da, dao sam mu sedativ.
Žao mi je što nisam bila ovdje.
Gluposti, izgleda da ste poučno proveli vrijeme.
-Poučno? -Gospodo, pogledajte joj čarapu...
dama se penjala na drvo.
Ili ležala u žbunju.
Ne, drveće je u pitanju, ima lišće u kosi.
Dopustite meni, doktorice Petersen.
Nadmašujete sebe kao šarmera.
-Nemojte ići, uzmite kavu. -Doktorica Petersen je već jela...
što se može reći po senfu na njenom prstu...
Rekao bih hot dog, kraj autoputa.
Zaista? Vaše dijagnoze su kao i obično, pogrešne...
Uopće nije hot dog, već jetrica.
Baš mi je žao što moram napustiti ovo
obdanište, ali moram vidjeti gospodina Garmesa.
Čini se imati Casanovu glavom i bradom, na čelu Green Manorsa...
Jeste li primijetili kako zarumeni svaki put kada spomenemo njegovo ime?
BIBLIOTEKA
"LABIRINT KOMPLEKSA KRIVICE" EDWARDES
"Ovo specijalno izdanje "Labirinta kompleksa krivice" je
ograničeno na 750 kopija, svaku je potpisao autor osobno. Anthony Edwardes"
Vrlo je kasno.
Namjeravala sam ponovno pročitati vašu knjigu. Htjela sam da je prodiskutiramo...
Nikada nisam diskutirala s autorom...
Na fakultetu smo imali nekoliko profesora pisaca, ali to je nešto drugo.
-Zvučim nervozno, zar ne? -Ne, uopće.
Mislila sam prodiskutirati vašu knjigu, zapanjila sam se okolišanjem...
Ustvari ne želim da je prodiskutiram.
Razumijem.
Izvanredno je kada čovjek otkrije da nije ono što je mislio.
Oduvijek sam bila svjesna onoga što mi je u mislima...
A sada niste?
Prilično je apsurdno.
Baš je glupo što sam ušla ovdje kao neko poremećeno dijete.
Predivni ste.
Nemojte tako govoriti, pomislit ćete da sam zbog toga došla ovdje.
Znam zašto ste došli.
Zašto?
Jer nam se nešto dogodilo.
Ali to se ne događa tek tako, za jedan dan.
Nekada se dogodi za trenutak. Ja sam to osjetio ovog popodneva.
Kao da te strefi grom.
Udara rijetko.
Ne razumijem kako se to dogodilo.
-Što je bilo? -Nije zbog tebe...
-Nešto u vezi tvoje haljine. -Moje haljine? Ne razumijem.
Oprosti, nešto me je udarilo...
Imam problema sa živcima ovih dana, tvoja haljina...
-Tamne linije... -Bolestan si.
Bit ću dobro.
Halo? Da, ovdje doktor Edwardes.
Da, da. Što?
Gdje je on? Dolazim odmah.
Garmes je pokušao ubiti Fleurota, a onda prerezao vlastiti grkljan.
-Je li loše? -Mislim da jeste, na kirurgiji je.
Stižem odmah.
Izgubio je dosta krvi, ali će se izvući.
-Koliki mu je puls? -140.
Opada.
-Zašto su ugašena svjetla? -Kako to mislite?
Mračno je, zato je to uradio. Budući da su svjetla ugašena.
Upalite ih! I vrata, otključajte ih...
-Ne možete držati ljude u ćelijama. -Doktore Edwardes.
Budale, brbljate o kompleksu krivice, što vi uopće znate o tome?
On je učinio to. Rekao mi je, on je ubio svog oca...
Upalite svjetla, brzo.
Mračno je, mračno je.
-Onesvijestit će se. -Dođite ovdje.
-Izgleda da je srce. -Nije srce, neka vrsta šoka...
izazvana iscrpljenošću.
Odnesite ga u njegovu sobu, ja ću se pobrinuti za njega.
Žao mi je...
Pretpostavljam da sam napravio budalu od sebe.
Tko me je donio ovdje, Vi?
Priličan nered, raspada se na kirurgiji.
Tko ste Vi?
Sad se sjećam, Edwardes je mrtav...
Ubio sam ga i zauzeo njegovo mjesto. Ja sam netko drugi, ne znam tko.
Ubio sam ga, Edwardesa.
Nemam nikakvo pamćenje, kao kada gledaš u ogledalo i sve što vidiš je samo ogledalo.
A odraz postoji, znam da je tamo.
Ja postojim, ja sam tamo.
Kako čovjek može izgubiti svoje pamćenje i ime, a da i dalje govori ovako?
Kao da je potpuno razuman.
-Plašite li me se? -Ne.
Bolesni ste, gubitak pamćenja nije tako strašan problem.
Da, znam. Amnezija...
prijevara uma, da bi ostao razuman.
Ostaješ razuman, tako što zaboravljaš nešto previše užasno.
Tu užasnu stvar stavljaš iza zatvorenih vrata.
-Mi moramo otvoriti ta vrata. -Znam što je iza tih vrata...
-Ubojstvo. -Ne...
to je obmana koja proizlazi iz bolesti...
Hoćete li mi odgovoriti iskreno i vjerovati mi?
Vjerujem Vam, ali ne mogu razmišljati. Ne znam tko sam.
Ne znam, ne znam.
Tko Vam je telefonirao jučer?
-Telefonirao mi? -Da, u uredu.
Da, sjećam se.
Što je rekla?
Rekla je da je ona moja tajnica...
Bila je zabrinuta za mene, nije čula...
Znači, ona je bila tajnica doktora Edwardesa i nije se dugo čula s njim.
Što je još rekla?
Da mi nije prepoznala glas, da ja nisam doktor Edwardes.
-Pa ste joj iz bijesa zalupili slušalicu? -Bio sam zbunjen...
-boljela me je glava. -Jeste li tada prvi put posumnjali?
-Posumnjao prvi put? -Prvi put da ste se zbunili?
Da li se još nešto dogodilo prije toga?
Da, dok sam bio u hotelu i pakirao se da dođem ovdje...
Našao sam tabakeru u kaputu.
To me je uplašilo, ne znam zašto. Evo.
Inicijali J. B., vidite ih? Kada sam ih vidio u hotelskoj sobi...
počela me je boljeti glava.
Vjerojatno su vaši inicijali.
J. B. J. B.
Morate spavati, Kada se probudite, moći ćete mi reći više.
-Ako mi vjerujete. -Vjerujem ti.
Kasno je, bolje da idete spavati. Bit ću ja dobro.
Sigurna sam da neće biti policijske istrage narednih nekoliko dana...
Razgovarat ćemo i dogovoriti se, prije nego što se nešto dogodi
Doći ću ujutro i prijaviti da ste previše bolesni da radite.
NE MOGU TE VIŠE UVLAČITI U OVO IZ VIŠE RAZLOGA,
JEDAN OD NJIH JE ŠTO TE VOLIM.
NEKO VRIJEME ĆU BITI U EMPIRE STATE HOTELU U NEW YORKU.
ZBOGOM J. B.
Radila sam za doktora Edwardesa 5 godina...
čovjek koji je razgovarao sa mnom nije doktor Edwardes.
Pustio me je uzeti odmor za vrijeme dok je on na svom...
Bila sam vrlo zabrinuta, kada se nije javio prošlog tjedna.
Onda sam pomislila da je došao ovdje, a da nije prethodno otvorio uredu...
-Zato sam telefonirala. -Pokažite im fotografiju.
Ovo je drugi čovjek. -Koristio je priliku.
Netko je mogao znati kako Edwardes izgleda.
-Vi nikada niste vidjeli pravog Edwardesa? -Ne, nikada ga nisam upoznao.
Ali sam osjetio da nešto nije u redu, čim se ovaj čovjek pojavio.
Nije me oduševio kao znanstvenik...
a sinoć kada se onesvijestio, stvarno sam se zabrinuo.
Što mislite, zbog čega se onesvijestio sinoć?
To je očigledno sada. Zbog Garmesa.
Naš uljez je, skoro sam siguran, slučaj amnezije.
Garmes ga je vratio u realnost, na trenutak...
Budući da se nije mogao suočiti s istinom, onesvijestio se.
-Mislite li da je on ubio Edwardesa? -To nije pod znakom pitanja...
Ubio je Edwardesa i zauzeo njegovo mjesto, kako bi prikrio zločin...
pravivši se da je žrtva još uvijek živa.
Takvo ponašanje je tipična kratkovidna podmuklost...
koja ide uz paranoidno ponašanje.
Gubimo vrijeme, njegova soba je gore.
Ovo je doktorica Petersen.
-Ova gospodina su iz policije. -Policije?
-Što se dogodilo? -Ništa zbog čega treba praviti paniku.
Naš doktor Edwardes je paranoidni uljez.
I vrlo vjerojatno je kriv za ubojstvo Edwardesa...
Nestao je.
Nije u svojoj sobi?
-Ostavili ste ga u njegovoj sobi? -Da.
Je li rekao nešto? O sebi, ili zašto se onesvijestio?
Ne, nije bio pri sebi. Nije mogao pričati razumno.
Ne djelujete iznenađeni što je on lažov, a možda i ubojica.
Navikla sam na iznenađenja na poslu.
Jeste li posumnjali nešto?
Ne. Pomislila sam da se onesvijestio zbog mentalnog napora.
To je čudna dijagnoza za nekoga tko se tek vratio s odmora.
Nisam postavljala nikakvu dijagnozu, samo sam bila
šokirana što se onesvijestio. Nisam razmišljala.
Svi smo prilično šokirani, šerife, momak nas je sve prevario...
sve osim doktora Murchisona.
I nije Vam rekao ništa što bi moglo da Vam da ideju kuda je otišao?
Ne.
Možda se šeće negdje u blizini, moramo pregledati teren.
Baš mi je žao što ti se ovo dogodilo, Constance...
Osjećao sam da te trebam upozoriti u vezi njega, ali nisam bio siguran.
Ne brini, nije tvoja krivica. Otišli su ga pronaći.
Informirat ću te o aktivnostima policije.
Taj momak je očekivao da se izvuče s tim, kao neki kriminalac.
Gluposti, očigledan slučaj amnezije, nije znano tko je...
ili što radi. Što ti kažeš, Constance?
Ne znam.
Da si ti netko drugi, a ne Constance Petersen, glečer u ljudskom obliku...
ja bih rekao... -Što biste rekli?
Draga moja, oprosti mi na pomisli, ti govoriš istinu...
Htio sam reći da nešto prikrivaš.
Ja sam sentimentalno smeće...
Žena kao ti se ne može emotivno vezati za bilo kakvog muškarca...
zdravo razumnog ili ludog. -Predlažem da promijeniš temu.
Bit ću vrlo zainteresiran da mu postavim nekoliko pitanja...
kada ga vrate ovdje.
-Nećeš ga ti nikada ništa pitati. -Zašto?
Iz jednostavnog razloga, što ga policija neće nikada pronaći živog...
Slučaj amnezije s policijom za petama je očigledno samoubojstvo.
Prekratit će svoj bol i noćne more...
tako što će sam sebi prosuti mozak, ili se baciti kroz prozor.
Svojom neosjetljivošću vrijeđate doktoricu Petersen.
Žao mi je, Constance, što se neki još uvijek ponašaju kao studenti medicine.
Nisam uvrijeđena. Mislim da su ideje doktora Fleurota ispravne.
Nego sam umorna. Laku noć.
Policija je objavila da se u našem susjedstvu...
ne nalazi opasni luđak koji je pobjegao iz Green Manorsa...
Potraga za uljezom se proširila na Manhattan...
Slušate WQZK, Rutland, George Bell.
Sada nastavljamo s redovnim programom.
Dobar je osjećaj rasteretiti noge.
Ja sam iz Pittsburgha. To je grad za Vas.
U Pittsburghu možete upoznati ljude...
prijateljske. Čovjek može živjeti i
umrijeti u ovom gradu, a da nikoga ne upozna.
Kako bi bilo da ti i ja odemo na pićence, sada budući da smo se upoznali?
Ne, hvala.
Ne moraš biti tako uobražena.
Da znate gospođo, poznajem bolje ljude od Vas u Pittsburghu.
Sigurna sam da ste uspješni s ljudima, s polovičnim uspjehom.
E sada pričamo.
Je l' možete da mi ne sjedite u krilu na javnom mjestu?
Dosta je bilo.
-Prestani. -Ja sam gost u ovom hotelu.
-Što misliš, tko si ti? -Ja sam hotelski detektiv. Gubi se!
Ovaj grad postaje sve gori.
U redu je, Vi ne morate ići.
Žao mi je što su Vam dosađivali. Promatrao sam vas...
i shvatio da bi se ovako nešto moglo dogoditi.
Glavna dužnost hotelskog detektiva je da skuži nevolju unaprijed.
-Niste prijavljeni ovdje, zar ne? -Ne.
Nisam ni mislio, po načinu na koji ste lutali pogledom.
Tražite nekoga? Nemojte se mene plašiti...
Vas sam zapazio kao damu u nevolji, koja je izvan grada.
Učiteljica, ili bibliotekarica, što od toga?
-Učiteljica. -I mislio sam...
One uvijek izgledaju kao da su nešto izgubile. Možda Vam ja mogu pomoći.
-Ne bih rekla. Hvala Vam. -Tražite nekog muškarca, pretpostavljam...
mora da je neki rođak.
A po zabrinutom izgledu, rekao bih blizak.
Na primjer - muž.
-Zapanjena sam. -Pogodio sam?
-Ali kako ste pogodili? -Ja sam neka vrsta psihologa.
Morate biti, kada se bavite ovakvim poslom.
Sada, biste li mi mogli popuniti preostale prazne redove?
-Pa, samo smo se posvađali. -I onda ste zažalili...
i pošli ste za njim? To je uobičajena psihologija.
-Ali sada se plašite suočiti se s njim? -Ne, ne...
Radi se o tome da ja ne znam u kojoj je sobi...
Rekao je prijatelju da će doći ovdje, ali pod drugim imenom...
pa ga nisam uspjela pronaći. Ali moram ga pronaći i ispričati mu se.
Kada je stigao ovdje?
-Jučer ujutro. -Opišite mi ga.
Vrlo je visok i zgodan...
Tamna kosa, pomalo naboranog lica...
smeđi oči i jedan kovčeg. -Idem provjeriti.
-Jeste li ga pronašli? -Mislim da smo na dobrom putu.
Oko 25 njih koji odgovaraju vašem opisu je stiglo jučer...
Ovo su njihove registarske kartice. Možda prepoznate rukopis.
Vrlo ste lukavi.
-Ovo je njegov rukopis. -John Brown?
Nije neki originalni pseudonim. Soba 3033.
Hvala Vam. Mislila sam da ću ostati cijeli dan da ga tražim.
Znao sam da biste. Drago mi je što sam Vam mogao pomoći. I ja sam oženjen...
i znam kako je to kada te žena traži da ti se ispriča.
Constance.
Zašto si došla? Ne duguješ mi ništa?
Uradit ću ono što hoću.
Pobrinut ću se za tebe i liječit ću te i ostati s tobom dok te ne izliječim.
Ali ne možeš pomagati kriminalcu da se krije.
Ne smiješ izlagati opasnosti svoju doktorsku reputaciju, tek si počela...
-Neću ti dopustiti da napraviš glupost. -Ne mogu izdržati daleko od tebe.
Jučer sam cijeli dan disala kao da mene love...
Nisam mogla jesti, raditi, bilo što drugo osim misliti na tebe.
Pa sam morala doći.
Uzet ću sobu na ovom katu, ovdje sam samo kao tvoj doktor...
To nema nikakve veze s ljubavlju.
Nikakve veze, nikakve veze.
Pokušaj se sjetiti. Pusti da ti um ide sve do djetinjstva.
Je li bilo sretno? Koga si poznavao?
Nešto mi ne da mira, ali ne znam što
-Nema svrhe. -Živio si negdje...
imao si majku, bio si voljen, imao prijatelje.
Da i vjerojatno i ženu.
Možeš li da je se sjetiš?
Nisam rekao da je imam. Rekao sam da je vjerojatno imam.
Ne, draga. Hvala nebesima da se ne sjećam nikakve žene.
-Htjela bih da ti postavim pitanje iz medicine. -Constance...
možeš li da me ne bockaš, to me zbunjuje...
Ne mogu se ničega sjetiti. Osim da te volim.
Kako bi dijagnosticirao bol, u gornjem lijevom kvadrantu...
bol koji je trajan?
Žuč, mjehur, srce, ili upala pluća...
u zavisnosti od povijesti pacijenta.
Očigledno je da si doktor.
Da, čuveni doktor X.
Ako uspijemo otključati djelić memorije, to će nam dati ključ za dalje.
Jedina stvar koja mi pada na pamet je da sve vrijeme mislim...
o logici situacije. -Kakvoj logici?
Da sam ja bio s Edwardesom.
Policija vjeruje da je varalica, koji je pobjegao iz Green Manorsa...
pacijent koji je posjećivao pravog doktora Edwardesa...
u Cumberlandskim planinama, dana kada je nestao.
Nikakav trag doktora Edwardesa nije pronađen,
od kako je napustio odmaralište u Cumberlandu...
"u društvu ovog pacijenta".
Sjećaš li se toga? Zašto vjeruješ da si bio s njim?
Zato što gdje god da smo otišli ja sam se vratio s njegovim identitetom...
Ne bih se vratio kao Edwardes, da nisam znao da je mrtav.
Kako bih to znao, ako nisam bio s njim kada je umro?
-Jesi li bio? -Ne sjećam se...
ali logički, mora da sam bio.
I logički, također znam zašto tijelo nije pronađeno...
jer sam ga ja sakrio.
Zar ne vidiš da sve umišljaš?
Nazivaš sebe imenima, inzistiraš bez dokaza da si ubojica.
Znaš što je to, zar ne? Kompleks krivice koji govori za tebe.
Fantazija krivice, koja ide sve do tvog djetinjstva.
Mislim da si ti prilično blesava. Puno si luđa od mene...
što činiš ovo za bit će bez imena.
Koje je pobjeglo s parom inicijala.
Policija nije dala tvoje ime ili bolnički karton novinama...
To mora značiti da tvoje ime nije bilo u arhivi doktora Edwardesa...
Dogodila ti se nesreća.
Gdje je to bilo?
Što ti je bilo s rukom? Izgorio si je.
Imao si operaciju u zadnjih 6 mjeseci.
Transplantacija kože, zbog opekotina trećeg stupnjeva. Izgorio si ruku. Gdje?
-Boli me. -Pokušaj se sjetiti.
-Boli me ruka. -Tvoja ruka se prisjeća...
otvori svoj um i bol će nestati.
-Gdje se to dogodilo? -Ne mogu, boli me.
-Što se dogodilo? -Ruka mi gori.
Pokušaj se sjetiti.
-Dragi moj, jesi li dobro? -Dobro sam. Što se dogodilo?
Ponovno si proživio nesreću koja ti se dogodila...
Ali sjećanje je dotaklo samo čulni dio uma...
To je početak, stvarno. Bit ćeš bolje uskoro.
-Tko li je to? -Znam.
Naručila sam posljednje izdanje novina.
Vi ste naručili novine? Upravo su stigle, donio sam ih.
Samo trenutak.
-Evo. -Hvala.
Prepoznao me je u novinama. Moramo ići, ne možemo se pakirati.
Slušaj, kada ste odlazili s planina morali ste proći kroz New York.
Gdje god da ste otišli, mora da ste bili na željezničkoj postaji...
mora da si čuo Edwardesa kako traži karte za negdje.
-Ne sjećam se. -Sjetit ćeš se...
kada dođeš do šaltera, pokušaj oživjeti ono vrijeme...
pokušaj ponoviti ono što je rečeno. Traži iste karte.
Pokušat ću.
Philadelphia, 6.39. Hvala.
Otišao si negdje s Edwardesom, traži karte za to mjesto.
8.46, hvala.
Što je u pitanju?
Što želite, gospodine?
Molim Vas, stanite sa strane.
-Želim 2 karte. -Dokle?
Do Rima.
-Dokle?
Do Rima.
Kakav Rim?
Mislim Rim u Georgiji.
-Je l' nešto nije u redu? -Moj muž je bolestan, idemo kući.
Evo, 2 karte za Rim u Georgiji.
Bit će mu dobro za minutu. Ovo brzo prolazi.
Izgleda da je prilično bolestan, pozvat ću doktora.
Nemojte, bit će u redu. Jesi li bolje, dragi?
Saberi se. Dobar si.
-Kada polazi vlak? -Birmingham, brzi...
za 10 minuta, sa 17 kolosijeka.
-Samo sam se zbunio. -Hvala Vam.
Ja ću vas odvesti do vlaka, za svaki slučaj.
Oporavio se sada. Vrlo ste ljubazni, ali mogu se snaći.
Ponašaj se kao da ideš u ovaj vlak. Sići ćemo i okrenuti se.
-Što nije u redu s ovim vlakom? -Policajac nas je čuo kada smo kupovali karte.
-Je li posumnjao? -Nije...
ali ako ode u postaju, može pronaći naš opis...
sjetiti nas se, i javiti u Rim u Georgiji da nas pokupe.
Ne možemo se vratiti u hotel. Tamo će biti milijun policajaca.
Ne vraćamo se, idemo u Rochester...
Hajde, idemo u Grand Central Postaju.
Da te pitam, zašto idemo u Rochester?
-Idemo u posjetu doktoru Brulovu. -Onaj što ne voli kečap.
On je bio moj analitičar, on je mene analizirao.
-Stvarno? Što nije bilo u redu s tobom? -Svi analitičari moraju biti analizirani...
od strane drugih analitičara, prije nego što počnu s praksom.
Da se uvjere da nisi previše luda.
Izgleda da um nije nikada toliko bolestan da
ne može praviti šale na račun psihoanalitičara.
-Žao mi je. Ja sam svinja. -I ja sam. Stalno zaboravljam da si ti pacijent.
I ja. Kada te držim ovako sasvim mi je dobro.
Hoćeš li me voljeti ovoliko i kada budem normalan?
-Bit ću luda za tobom. -Ja jesam normalan.
Barem mi nije ništa što dug poljubac ne bi izliječio.
Još nikada nisam tako liječila kompleks krivice.
-Nećemo privlačiti pozornost. -Svi to rade.
-Oboje idete? -Da, da.
Nemoj čitati novine. Nastavimo tamo gdje smo stali.
Što da nastavimo?
Pokušaj se sjetiti prvog trenutka kada si pomislio da si ti doktor Edwardes.
-Draga, moram ti nešto priznati. -Slušam.
Kao doktor, ideš mi na živce.
Evo ja ovdje padam u nesvijest od ljubavi, a onda mi ti postaviš pitanje...
i više mi se ne sviđaš. Je l' moraš sjediti tamo i smiješ se...
kao neka učiteljica - sveznalica?
Tako to ide u analizi...
Kada doktor počne otkrivati istinu...
kod pacijenta se kreće razvijati mržnja prema doktoru.
Jako ćeš me mrziti, prije nego što završimo.
-Hoće ti se to dopasti? -Kao znanstveniku, hoće.
A, ako te klepim jednom, hoće li to značiti da si diplomirala?
-Da, ali nemoj jako. Ne...
Mislim da treba nastaviti s našom istragom.
-Sad imamo nove činjenice. -Kakve činjenice?
Ti si doktor, dogodila ti se nesreća, ruka ti je izgorjela...
i bio si u Rimu. -Nikada u životu nisam bio u Rimu.
Ili si bio tamo, ili je trebalo ići tamo.
Sjetio si se nečega što nesumnjivo ima veze s opekotinom na tvojoj ruci.
Rim, misli o Rimu. Možda Rim u Italiji.
Kada si bio u Rimu? Što si radio u Rimu?
Razmisli.
Rim...
Sjećam se nečega.
-Primijetili su nas borbeni zrakoplovi. -Letjeli ste?
Transport. Medicinska oprema. Iznad Rima, išli smo na sjever.
-Što se dogodilo? -Pogodili su nas.
Unakrsna vatra, izgorjela odora.
Što još?
Ne znam. Zatamnjuje se.
-Napustio si vojsku? -Da.
Vjerojatno sam dezertirao, mrzio sam to.
Mrzio sam ubijanje, toliko se mogu sjetiti.
Tvoj kompleks krivice je očigledno raspaljen time što si bio vojnik.
Prestani, samo brbljaš k'o Kralj Solomon...
polu razgovijetan đavolski govor, koji nema nikakvog smisla...
ako nešto mrzim, onda je to samozadovoljna žena.
Dragi, tek smo počeli. Nemoj već da udaraš jako.
Radila sam kao asistent doktora Brulova, godinu dana nakon stažiranja...
On me je ubacio u Green Manors. Dopast će ti se Alex.
U to sumnjam. Sasvim mi je dovoljan jedan psihoanalitičar.
-Što ćeš mu reći? -Da smo na medenom mjesecu.
Doktorica, imate najdivnije lijekove.
-Dobro večer. Je l' tu doktor Brulov? -Nije. Izašao je poslije večere
Treba se brzo vratiti.
Hoćete li mu reći da mu je večera na stolu...
Žao mi je, ali ne mogu više čekati.
I tamo ga čekaju dva čovjeka.
-Kako ste? -Kako ste?
-Kako ti je majka u zadnje vrijeme? -Još se žali na reumu.
Uobražava da treba biti prebačen na Floridu.
Rekao sam joj: "Očekuješ li od mene da riskiram šansu biti unaprjeđen..."
"samo zato što ti imaš reumu?"
Jesi li uzeo predmet?
Da, rekao mi je da se premještaj može urediti, ali...
bih opet morao krenuti od čina podnarednika. Mislim da to nije pošteno...
nakon svega onoga što sam napravio u vezi s narkoticima.
-Što je rekao na to? -Puno toga...
rekao je nešto kako sam ja mamin sin...
Oprostite, moglo bi biti za mene. Dao sam stožeru ovaj broj.
Halo. Da, ovdje poručnik Cooley.
Je l' ima nešto novo?
Kada ste to saznali?
Ne, dobro, dolazim kasnije. Zdravo.
Tko je to?
Draga moja!
Nisam stigla da ti se najavim. Upravo sam stigla.
Da sam znao da si mi ti ovdje, došao bih kući brže.
Jesu li ova gospodina s tobom?
Ne, ovdje sam sa...
Mi smo iz policije. Ja sam poručnik Cooley, ovo je podnarednik Gillespie.
Zbog čega?
Mislili smo da nam možete dati neke podatke o doktoru Edwardesu.
Podatke? Kakvo je ovo proganjanje?
Rekao sam policiji jučer, da o Edwardesu ne znam ništa.
Ali, jučer ste imali neku teoriju...
Objasnio sam policajcu da ako je Edwardes...
poveo na odmor paranoidnog pacijenta...
onda je on bio veća budala nego što sam ja mislio da jeste.
To je isto kao kada se igraš s napunjenim pištoljem
Mislite li da ga je možda taj pacijent ubio?
Ja ne mislim ništa, nisam ja policijski pas.
Je li doktor Edwardes bio vaš dobar prijatelj?
O čemu Vi pričate? Čovjek je bio nemoguć.
Posvađali ste se s njim u New Yorku?
Ne u New Yorku, u Bostonu na Konvenciji psihijatara...
Kakav to analitičar želi liječiti psihozu tako što odvodi ljude na klizanje?
Ili na kuglanje?
Koliko sam razumio, prijetili ste mu da ćete mu razbiti nos.
Samo sam ustao i otišao i šutnuo nekoliko stolica...
na kojima nije nitko sjedio. Tako da mi nemojte više postavljati pitanja...
-Sad imate činjenice. -Hvala Vam.
Oprostite na smetnji.
Ako se nešto pojavi, obavijestit ćemo Vas.
Doviđenja, gospođo. Doviđenja, gospodine.
Što misliš, zašto li njuškaju?
Sljedeće je da me optuže za ubojstvo trećeg stupnjeva.
Alex, htjela sam da ti pišem, ali se sve brzo odigralo...
-Udala sam se. -Tko se udao?
-Alex, ovo je moj muž, John Brown. -Drago mi je što smo se upoznali.
Vjenčali ste se? Nema ničeg ljepšeg od svježeg vjenčanja...
još nema psihoze, nema svađa, nema kompleksa krivice...
Čestitam vam, i želim vam imate bebe, a ne ljudoždere...
Kako bi bilo popiti po čašu piva, kao u stara dobra vremena?
Istina je, da nemamo hotelsku sobu. Svi hoteli su popunjeni.
Što vi tražite u hotelu? To je za milijunaše, a ne za zaljubljene.
Ostat ćete ovdje. Pogledajte me kako živim s otvaračem za konzerve.
Moja domaćica je otišla raditi, moja tajnica je olupina...
i imam ženu koja mi čisti i koja ne zna kuhati i mrzi me...
Kuhaj mi kavu ujutro i kuća je tvoja.
-Baš divno od tebe. -Nema ničeg divnog u vezi mene.
Baš mi je drago vidjeti moju staru asistenticu.
Najmlađa, ali najbolja koju sam imao.
Sada, tko zna? Kao što bi moj stari prijatelj Zannenbaum govorio...
"Žene su najbolji psihoanalitičari, dok se ne zaljube...
poslije toga postaju najbolji pacijenti."
Laku noć i lijepi snovi...
-Koje ćemo analizirati za doručkom. -Laku noć i hvala na svemu.
Svaki Constancein muž je i moj muž.
-Laku noć. -Laku noć.
-Baš je bio otresit s policijom. -Jeste.
Napravio je to kao stručnjak.
Osjećala sam se glupo par sekundi, ali je dobro ispalo.
Što ako je profesor lukaviji nego što se predstavlja.
Alex, ma ne. Stvari su se promijenile od kako sam ja bila ovdje.
Alex nije ništa pomislio, on je divan.
Možda, ali nije nas čak pitao ni za kofere.
Uvijek je takav, društveno uspavan.
Znaš što, ova soba izgleda kao da se promijenila, ali nije...
Ja sam se promijenila. To se zove transfer afekta.
Što to?
Činjenica da sve izgleda predivno u ovoj sobi.
-Znači tako se to zove? -Jesi se uplašio od policije?
Ne, takve sitnice se ignoriraju na medenom mjesecu.
Koliko sam razumio, ovo ti je prvi medeni mjesec.
Da, mislim, bio bi, da jeste.
Čak što više, ne sjećam se da sam ikada prije poljubio drugu ženu.
Ni ja nema ničeg sličnog u svom pamćenju.
Tako si divna.
-Naravno, ja nisam dijete. -Daleko od toga.
Potpuno sam svjesna da smo mi skup inhibicija.
Dinamita.
-Molim te, nemoj to raditi. -Zašto?
Nije etički, ja sam ovdje kao tvoj doktor.
Pa, doktorice, prestanite brinuti, ja ću spavati na kauču.
Ne, to je također neetički.
Ovaj medeni mjesec je već dovoljno zakompliciran
bez uvlačenja medicinske etike u njega...
Pretpostavljam da pod ne dolazi u obzir.
Pacijent uvijek spava u krevetu, a doktor na kauču...
potpuno obučen. -Vidim da poznaješ pravila.
-Prisjećaš se nečega. -Ne.
-Ova soba te podsjeća na nešto. -Ne.
Opireš se sjećanju, što ti je na pameti?
-Ne znam. -Znaš, samo se opireš.
Ne počinji. Nemoj da mi stojiš tu s tim izgledom pametnjakovića...
-Muka mi je od tvoje dvolične priče. -Gledaš u krevet.
Što te plaši? Bijelo, linije...
Kada sam pravila viljuškom šare na stolnjaku, to te je iznerviralo...
i one noći kada si me poljubio, odgurnuo si me zbog moje haljine...
koja je bila bijela, s tamnim linijama. Pokušaj razmisliti...
Zašto te bijelo plaši? Zašto te linije plaše?
-Razmišlja o bijelom. -Plaši me, ne smijem pogledati.
Nemoj bježati, stani mirno. Pogledaj i sjeti se.
Dragi.
Dragi ne smiješ se bojati...
Ne smiješ, jer napredujemo.
Imamo riječ bijelo na našoj strani.
Jeste li to Vi, gospodine Brown?
I mislio sam da ste Vi.
Nisam mogao spavati, pa sam sišao raditi.
Kada ostarite, ne treba vam mnogo sna.
Uzeo sam čašu mlijeka i krekere, pridružite mi se, molim Vas...
Donijet ću još jednu čašu. Drago mi je da imam društvo.
Nitko ne voli da sam pije mlijeko i jede krekere.
Kada sam bio mladić, uvijek sam govorio...
Kada bih samo mogao biti sam, umjesto što gubim vrijeme s ovim ljudima...
bio bih sretan.
Sada govorim obrnuto.
To je tajna starosti, sve postaje obrnuto.
Znate li tko pravi najviše problema u svijetu? Stari ljudi.
Oni uvijek brinu što će biti sutra...
budući da njih više neće biti.
Zato imamo ratove.
Zato što stare ljude ništa drugo ne može uzbuditi.
Pijmo Vama u zdravlje...
za to kada ste mladi i ne zanima vas ništa osim življenja.
Alex, Alex jesi li dobro?
Dobro jutro. Da, dobro sam. Hvala ti.
-Zaspao sam u fotelji. -Da.
-Koliko je sati? -Sedam.
Sanjao sam. Ovog jutra dobivam pravu kavu.
Moj muž, mora da je izašao vrlo rano, nema ga...
Nije izašao. Tamo je na kauču.
Dobro je, lijepo spava.
Drago moje dijete, misliš li da stari Alex Brulov...
jedan od najvećih mozgova u psihijatriji...
ne zna izračunati da su 2 i 2 jednako 4?
Trebao sam znati.
Kada sam te vidio s mužem, koji ima proširene zjenice...
kome podrhtava lijeva ruka, koji je na medenom mjesecu bez prtljaga...
i čije ime je John Brown, praktično sam znao, o čemu se radi.
-Što se dogodilo? -Samo ono što sam i očekivao.
Nema svrhe riskirati s potencijalno opasnim slučajem.
Sjedio sam ovdje i čekao, ako počneš vrištati, ja sam spreman...
I tako je on sišao, i on je opasan, vidio sam mu po izrazu lica.
Pa sam samo pričao, dok sam mu sipao brom u čašu mlijeka...
dovoljno da obori 3 konja.
Kada je pao, otrčao sam vidjeti, da li si ti dobro, a ti si spavala kao beba...
pa sam se vratio ovdje paziti.
Borba protiv njegovog stanja ga nekada iznervira...
ali je bezopasan.
Ovo sam pronašao u njegovoj ruci sinoć.
Nije ni znao imati to. Ne smiješ tako misliti.
Nije te htio povrijediti, on to ne može.
-Dijete moje, on nije pri zdravom razumu. -To nije točno.
Ja imam malo više iskustva s ovakvima, od tebe.
Potvrđujem znati više od mene, ali...
Nemoj završiti ovu rečenicu s uobičajenom ženskom kontradikcijom.
Potvrđuješ da znam više od tebe, ali ti znaš više od mene?
Ženske priče!
-Što ćeš napraviti? -Nešto što je više zbog tebe, nego zbog mene...
-Pozvat ću policiju. -Nemoj, molim te...
Ti meni naređuješ? Moj đak?
Ti ne poznaješ ovog čovjeka, poznaješ samo nauku...
poznaješ njegov um, ali ne i njegovo srce.
Govorimo o šizofreniku, a ne o ljubavniku.
Govorimo o čovjeku.
LJubav.
Pogledaj se, doktorica Petersen, obećavajući psihoanalitičar...
je odjednom srednjoškolka zaljubljena u glumca, ništa drugo.
-Alex, pusti me da ti ispričam o njemu. -Što mi ti tu imaš reći?
Oboje znamo da mozak zaljubljene žene...
funkcionira na najnižem nivou intelekta.
Doktor mi je rekao da ne pušim ujutro, ali sam previše uzbuđen.
U pravu si. Ja nisam analitičar, nisam čak ni doktor ovdje...
Obraćam se tebi kao jednom doktoru.
Nemoj vjerovati onome što kažem, već onome što osjećam.
Um nije sve, nekada srce može dublje sagledati.
Policijska istraga može upropastiti njegovu šansu da ozdravi...
Ja ga mogu spasiti.
Ali ako je ubio doktora Edwardesa, kako ti tu možeš pomoći?
Nije, nije.
Ali ako se ispostavi da jeste, u što sam siguran da hoće...
Neće. Ti si mi ispričao što je Freud rekao. Čovjek u amneziji ne može napraviti...
ništa što njegov pravi karakter ne bi učinio.
A odakle ti znaš kakav je njegov pravi karakter?
-Znam, znam. -Ona zna...
Na ovaj način znanost ide unazad...
Tko ti je rekao tko je on? Freud? Ili kristalna kugla?
Ne bih mogla osjećati ovako nešto prema čovjeku koji je loš...
ili koji je počinio ubojstvo.
Ne bih mogla osjećati ovaj bol za nekim tko je žao.
Ti si 20 puta luđa od njega.
Ona ne bi mogla da ga voli, ako on nije dobar.
To su dječje priče, ništa drugo. Što hoćeš od mene napraviti?
Daj mi vremena da ga liječim i izliječim, prije nego što ga policija pronađe...
i šokira toliko da se poslije ne može izliječiti.
-To može potrajati godinu dana. -Ne, ne.
Pola godine? Treba da sjedimo i krijemo se pola godine?
Čekamo. Vidjet ćemo hoće li ti prerezati grkljan ili će meni prerezati grkljan...
i zapaliti kuću. Draga moja djevojčice...
čak i zaljubljenoj ženi, to mora izgledati malo nerazumno.
Samo još par dana, prije nego što ga prijaviš...
još par dana, i ako do tada ja ne učinim ništa..
ako oboje ne možemo napraviti ništa, onda možeš pozvati policiju.
Ti ne prikrivaš zločinca. Nema nikakvih dokaza...
osim njegovih fantazija o krivici. On je samo mogući svjedok...
onoga što se dogodilo doktoru Edwardesu.
U njegovom stanju, on ne može policiji reći ništa.
Ne činiš ništa protuzakonito, mi samo pomažemo...
istrazi, kao doktori...
Doktori, koji žele istinu više i od njih.
-U redu. -Sačekat ćeš?
Idi mi skuhat kavu. Pravit ću se da se ponašam razumno nekoliko dana.
Hvala ti, hvala ti puno.
Skuhat ću ti kavu, s jajetom.
-Tko ste Vi? -Ja sam doktor Brulov.
Brulov? Tako je.
-Tko mi je dao brom? -Ja sam ti dao, da bi zaspao.
Brulov.
A, da. Rochester.
-Kako se ti zoveš? -Ne znam.
-Constance Vam je ispričala. -Nitko mi nije ispričao...
ako ne mogu prepoznati osobu koja pati od amnezije kada je vidim, što onda mogu?
Ne sjećaš se majke ili oca? -Ne.
-Žene ili djevojke? -Ne.
Nemoj se sa mnom svađati. Hoću da ti pomognem, ako mogu.
Predstavlja ću ti sliku tvoga oca. Moraš na mene gledati kao na svog oca.
Moraš mi vjerovati, osloniti se na mene. To je prečica, ali nemamo mnogo vremena.
Dobro, u redu, oslanjam se.
Možda mi imaš nešto reći...
neku misao, nekoliko riječi iz ugla tvoje glave?
Hajde, pričaj mi, što god ti je na pameti, samo reci.
-Nema ničega. -Možda si nešto sanjao?
-Jesam. -Što si sanjao?
Ne vjerujem u snove, te Frojdovske stvari su koještarija.
Ti si baš mjerodavan.
Imaš amneziju, kompleks krivice...
ne znaš jesi li došao ili si otišao...
ali Freud je koještarija, to znaš.
Pametnjaković.
-Ne sviđam ti se, tata. -Želiš li da ti pomognem, ili ne?
Žao mi je.
Objasnit ću ti za snove, da ne bi mislio da su koještarija.
Tajna onoga tko si i što te je natjeralo bježati...
sve te tajne su zakopane u mozgu...
ali ti ne želiš da ih pogledaš.
Ljudsko biće, često ne želi znati istinu o sebi...
jer misli da će se od toga razboljeti.
Tako postaje još bolesniji, pokušavajući zaboraviti. Pratiš li me?
-Kako se osjećaš? -Kava.
Užasno.
Pacijent će nam ispričati što je sanjao.
Fino, zapisivat ću. Idem po naočale.
Evo gdje dolaze snovi.
Oni će ti reći što pokušavaš sakriti.
Ali oni će ti to ispričati pomiješano kao komadi slagalice.
Problem analitičara je ispitati slagalicu...
i postavi komade na pravo mjesto...
i sazna što to ti, dovraga, pokušavaš reći sebi.
Vidjet ćemo. Sve vrijeme dok sam sanjao, mislio sam da to nešto znači.
Postojalo je neko drugo značenje toga, koje je trebalo da otkrijem.
Saznat ćemo.
Samo ne mogu razumjeti kakvo je to mjesto...
izgledalo je kao kockarnica.
Ali nije bilo nikakvih zidova, samo zavjese s nacrtanim očima na njima...
jedan čovjek je išao unaokolo sa škarama i sjekao zavjese...
a onda je naišla jedna djevojka, jedva da je
nešto imala na sebi i počela je ljubiti sve redom.
Prvo je prišla mom stolu.
Prepoznaješ li tu što je ljubila?
Bojim se da je sličila na Constancein.
To je najobičniji željeni san. Nastavi.
Sjedio sam tamo, igrao karte, s čovjekom koji je imao bradu...
Ja sam mu podijelio, Ja sam bacio sedmicu tref.
Rekao je: "To je 21, ja pobjeđujem". Ali kada je pokazao svoje karte...
one su bile prazne. A onda je došao gazda i optužio ga za varanje...
Vikao je, "Ovo je moje mjesto..."
ako te još jednom uhvatim da varaš, sredit ću te."
Oprosti za ono s ljubljenjem.
Drago mi je da me nisi sanjao kao razbijačicu jaja, kao što je jedan pacijent.
-Zašto? Što je to značilo? -Nije važno.
Ima li tebi nekakvog smisla, ovo što sam sanjao?
Još ne. Pokušavaš reći nešto sebi...
saznat ćemo kasnije što je to.
-Ima još dosta toga. -Nastavi, pokušaj se sjetiti detalja...
što budalastije, to bolje, sa znanstvene strane.
Čovjek koji se oslanjao na ivicu nakošenog krova visoke zgrade je bio čovjek s bradom.
Povikao sam mu nek' pazi. Onda je pao, polako, s nogama u zraku.
Onda sam ponovno vidio gazdu, čovjeka s maskom...
krio se iza visokog dimnjaka i držao je mali točak u ruci.
Vidio sam kako mu ispada točak na krov.
Odjednom, ja trčim. Onda sam začuo nešto iznad glave...
to su bila ogromna krila...
jurila su me i skoro uhvatila, i onda sam došao do podnožja brda.
Mora da sam uspio pobjeći, ne sjećam se.
Eto to je sve što je bilo. Onda sam se probudio i vidio doktora Brulova.
-Uzmi malo kave. -Hvala.
-Nešto se dogodilo. -Što to?
-Snijeg. -Svjetlo ga je uplašilo...
Fotofobija.
Ne, u pitanju je snijeg.
To je bjelina koje se plaši, snijeg i oni tragovi.
-Kakvi tragovi? -Tragovi saonica u snijegu.
Njegov prvi simptom je bio šok kada je vidio tragove vilice na stolnjaku.
I moja haljina je imala tamne linije na sebi.
I sinoć bijeli pokrivač, i oni tragovi u snijegu.
-Spustit ćemo rolete. -Doktor Edwardes je volio sport...
spominjao je tenis i skijanje kao vrlo dragocjene...
u liječenju mentalnih bolesti.
Skijanje...
Tragovi skija u snijegu.
To je ono što mu one tamne linije simboliziraju...
njegovo užasavanje njima znači...
da su usko povezane s nastankom njegove amnezije.
Da, zamisli da si na skijama.
Gdje li je Edwardes išao na skijanje? Moramo saznati.
Možeš li nam ti reći? Pokušaj.
Rekao nam je u snu. Daj da pogledam tvoje bilješke.
Što možemo napraviti za njega?
Ti nisi njegova mama, ti si analitičar...
ostavi ga na miru, sam će se izvući.
Nakošen krov, to znači - na planini.
Bili su na skijanju. Slika oca, čovjek s bradom je Edwardes...
Jednostavno je, sletio je u ponor dok je skijao.
A onda ga sjenka prati niz brdo.
To može značiti da je bježao iz doline.
Skijaška odmarališta se nazivaju dolinama, kao na primjer, Sunčana dolina.
Progonila ga je figura s krilima, vještica ili...
Ne, ta figura si ti. Kada bi tebi porasla krila, bila bi anđeo.
San pokušava da mu kaže ime odmarališta.
Anđeo, Anđeoska dolina...
Sjećaš li se Anđeoske doline?
Možemo nazvati turističku agenciju i raspitati se za imena odmarališta.
Nije bila Anđeoska dolina, Sjetio sam se.
-To mjesto se zvalo Gabrijelova dolina. -Čega se još sjećaš?
Tko je maskirana osoba iz tvog sna?
To je bila nesreća, skijaška nesreća, sjećaš se?
-Doktor Edwardes je otišao... -To nije bila nesreća.
Ne mogu više ovo podnijeti. Dosta mi je.
Moramo pozvati policiju.
Ne, moramo otići u Gabrijelovu dolinu, moraš ići sa mnom.
-Ovo je za Cooleyja, kada stigne. -Reći ću mu.
U 4.45? Hvala, doviđenja.
Ima vlak koji polazi za sat vremena. Možemo presjesti za Gabrijelovu dolinu.
Znam što moram napraviti, ne mogu otići i dovesti te u opasnost...
Znam za ono sinoć.
-Ništa se nije dogodilo. -Ali će se dogoditi. Moram završiti s time.
Ja tebe volim, ali nisam vrijedan da mene vole. Možeš mi pomoći poslije.
Nema ti pomoći poslije...
Ako se predaš policiji u ovom stanju, nema poslije, ni za jedno od nas.
-Ja te mogu izliječiti. -Ali ne možeš ispraviti ubojstvo.
-Nema ubojstva da bi se ispravljalo. -Ja sam ga ubio.
-Prestani. -A onda, ono od sinoć...
-Ne pokušavaj me zaustaviti, moram ići. -Krivica...
živio si s time, dugo, zar ne?
-Jesam. -Još od djetinjstva.
-Molim? -Još od djetinjstva...
pokušavaš pobjeći od nečega.
Oduvijek si osjećao krivicu za sve. Što se to dogodilo u tvojoj mladosti?
Mora da je užasno, kada bi ti prije pomislio da si ga ubio...
nego da se sjetiš što se dogodilo. -Dosta.
Rekao si da me voliš. Pogledaj me, zašto se ja borim za tebe?
-Zato što te volim, trebaš mi. -Ali ja sam ništa.
-Pođi sa mnom u Gabrijelovu dolinu. -Što dobro će to donijeti?
Kada ugledaš brdo, gdje se to dogodilo, sjetit ćeš se.
MI ćemo ići na skijanje, kao što si išao s Edwardesom...
-Ja sam bio tamo, ja sam ga ubio. -Vidjet ćeš što se stvarno dogodilo.
-Misliš, zato što će se dogoditi ponovno. -Da.
A, što ako sam ga ubio?
Nije li istina da ako se epizoda ponovi...
da ću vjerojatno, uraditi istu stvar, kao i prije?
-Kako ti možeš znati da neću ubiti ponovno? -Zato što znam da ga nisi ubio.
Imaš toliko povjerenja u mene, da bi pokušala tako nešto?
Naravno da imam. Vraćamo se na tu skijašku stazu.
Saznat ćemo što te to iz djetinjstva proganja cijelog života.
Također ćemo saznati što se dogodilo s doktorom Edwardesom.
Jesi li je već vidio negdje?
Idemo.
Oduvijek sam voljela žensku odjeću ali se nikada nisam usuđivala da je nosim...
ali nakon ovoga, hoću. Nosiću baš ono što se dopada meni...
i tebi...
čak i one čudne šešire...
one zbog kojih izgledaš pomalo pijano.
Stavi ih.
Ipak je bilo nešto u mom djetinjstvu. Nešto u mom djetinjstvu!
Sada se sjećam. Ubio sam svoga brata.
Nisam ubio svoga brata, to je bio nesretan slučaj.
To te je proganjalo cijelog života, to je sjećanje kojeg si se plašio.
DOKTORICA CONSTANCE PETERSEN I OSUMNJIČENI BR.14298 SU TRENUTNO
U KOLIBI NA GABRIJELOVOM JEZERU. BUDUĆI DA SU NOVI DOKAZI PRONAĐENI
NADZOR JE IZUZETNO VAŽAN DOK NE PRISTIGNU NADLEŽNI
ČASNICI PORUČNIK J. R. HUNGATE, PODNAREDNIK DOAN
To je kao kada gledaš u staru slikovnicu...
gledaš poznate slike.
Išao sam u medicinsku školu Kolumbija, imao sam djevojku koja se kikotala...
koja je sretno udata za mog cimera, Kima Osim toga...
-Moje ime je John Ballyntine. -Drago mi je da smo se upoznali.
Moj dosje u vojsci je u redu. Otpušten sam kao invalid.
Naletio sam na doktora Edwardesa kada sam bio na Cumberlandskim planinama...
dok sam se pokušavao oporaviti od nervnog šoka, koji sam imao zbog slupanog aviona.
On je bio na odmoru, ali sam ga ja zamolio da mi pomogne...
a on me je pozvao na skijanje. Išli smo preko New Yorka...
i čini mi se da smo otišli na ručak, taj ručak mi je malo nejasan...
Stigli smo ovdje, a nesreća se dogodila na onom mjestu.
Tamo gdje si me spasio.
Hajde da ne bude nikakve zabune oko toga, tko je koga spasio...
Otišao je tamo, još uvijek mi je maglovito, ali...
znam da je bio oko 50 stopa ispred mene, vidio sam ga kako ponire...
to te je zaludjelo, tada počinje tvoj kompleks krivice...
koji te je navodio na to da si ga ti ubio. Pa si morao bježati i od toga.
Uzeo si ulogu Edwardesa, da bi dokazao sebi da on nije mrtav...
pa onda nisi mogao ti da ga ubiješ.
Profesorica, nisam shvaćao u stanju amnezije, koliko ste predivni.
Sada budući da ti se vratila pamet, ne smiješ je ponovno izgubiti.
Prekasno je, sad sam neizlječiv.
-Kakav je osjećaj biti veliki analitičar? -Nije loš.
-A veliki detektiv? -Divan.
A da te netko ludo obožava?
Predivan.
Ti izgledaš divno...
u bijelom, s narančastim cvjetićem u kosi.
To zvuči neodređeno, kao imati veze s brakom.
Briljantna analiza, doktorice.
Zdravo.
Poznajete poručnika Cooleyja i podnarednika Gillespieja iz Rochestera?
-Da, dobro ih poznajemo. -Kako ste nas pronašli?
-Nismo zahvaljujući vašem prijatelju doktoru Brulovu. -Vodili smo istragu u postaji...
-Ostavili ste trag dug jednu milju. -Stigli ste taman na vrijeme.
Vjerujem da je to uobičajena rečenica.
Pronašli smo tijelo doktora Edwardesa...
gotovo na istom mjestu, na kom ste rekli lokalnoj policiji da će i biti.
-Dobro ste upamtili mjesto. -Hvala Bogu da je sve razjašnjeno.
Ne baš, doktorice Petersen. Bojim se da je pronađen metak u tijelu.
To nije moguće.
-U leđima. -Ovo je slučaj ubojstva.
Moramo Vas zadržati, gospodine. Dužnost mi je da Vas obavijestim...
da sve što kažete može biti upotrijebljeno protiv Vas.
Ne smiješ reći da si ga ubio. Pokušaj se sjetiti što se dogodilo...
prije nego što je Edwardes sletio.
Ali kada je rekao da ga je ubio, on nije bio pri sebi...
on je bio u stanju velikih mentalnih muka.
Ne možete ga zatvoriti, ne možete...
To će mu uništiti um, zar ne shvaćate?
Zbogom, dragi moj.
Nećemo odustati. Boriću se i oslobodit ću te.
Draga moja djevojko, ne možeš razbijati glavu protiv realnosti...
i govoriti da nije tu.
Dokaz je nedvosmislen.
Ne možemo ga ukloniti tako što želimo, ili plačemo.
Vjerovao mi je. Odvela sam ga u dvorcu. Ja sam ga osudila...
Je li ti to dovoljno realno?
To nije ničija krivica...
Slučaj je bio malo dublji, nego što si mislila, to se nerijetko događa.
Jedno moraš shvatiti: gotovo je, za oboje.
Nije gotovo.
-Imat ćeš druge slučajeve. -Nije gotovo i nikada neće ni biti.
Ne traži od mene da prestanem, jer ne mogu.
Žao mi je...
Hvala ti što si sredio stvari s doktorom Murchisonom i ostalima.
Vrlo je tužno, kad voliš i izgubiš nekoga...
ali nakon izvjesnog vremena, zaboravit ćeš...
i uhvatiti nit života, tamo gdje si stala, ne tako davno...
i radit ćeš vrijedno, ima puno zadovoljstva u vrijednom radu...
Možda najviše.
Pisat ću ti.
Alex, ti si vrlo dobar.
Žao mi je što Vas požurujem, doktore Brulov, ali auto Vas čeka...
-Vrijeme je. -Hvala...
Uvijek kasnim, uvijek zaboravljam.
-Briljantan čovjek. -Trebalo je otići do postaje s njim.
Previše si umorna. Znam taj osjećaj iscrpljenosti dobro.
Moraš se šaliti na taj račun, ili ćeš eksplodirati.
Ja ću ti pokušati pomoći na bilo koji način.
-Možeš li se brinuti za sebe? -Da.
I pokušaj zaboraviti stvari, koje je bolje zaboraviti.
Imaš dobru karijeru pred sobom, Constance.
Hvala Vam. Ima barem jedna dobra stvar iz svega ovoga...
Vi ste se vratili u Green Manors.
Tko zna što bi se dogodilo pod doktorom Edwardesom.
Poznavao sam Edwardesa slabo, nikada mi se nije sviđao...
ali je bio dobar čovjek, na neki način, pretpostavljam.
Pa, laku noć, Constance. Nadam se da ćeš biti odmornija ujutro.
POZNAVAO SAM EDWARDESA SLABO...
NIKADA MI SE NIJE SVIĐAO.
POZNAVAO SAM EDWARDESA SLABO...
POZNAVAO EDWARDESA... POZNAVAO SAM EDWARDESA SLABO...
POZNAVAO EDWARDESA...
POZNAVAO...
IGRANJE KARATA ČOVJEK S MASKOM SEDMICA TREF
Uđi.
Želim razgovarati s Vama, doktore Murchison.
Kasno je i potreban ti je odmor, Constance.
Moram razgovarati s Vama.
Noćni razgovori su loši za živce.
-Nešto u vezi posla? -Da.
-Zar ne može pričekati do jutra? -Ne može čekati.
Sjedi.
U čemu je problem?
Radi se o snu koji mi je ispričao jedan pacijent...
-Smijem li pitati o kome je riječ? -Pacijent je John Ballyntine.
I mislio sam.
Još uvijek radiš na dokazivanju njegove nevinosti?
Lijepa odanost, jedna od tvojih najboljih osobina.
Što je sanjao?
Da je bio u kockarnici, prepunoj ljudi koji igraju s praznim kartama...
Prazne karte? Očigledno je pokušao negirati da se radi o kockarnici.
Jedna soba je prolazila i sjekla zavjese...
druga je bila oskudno odjevena djevojka koja je ljubila svakoga...
Uz malo mašte, može se pomisliti da se to odnosi na Green Manors.
To sam i imala na umu.
Zanimljiva misao za poigravanje. Nastavi.
Oči su bile naslikane na zavjesama.
Čuvari Green Manorsa.
Pacijent je igrao karte, ali one više nisu bile prazne...
igru 21, s čovjekom koji je imao bradu, koji je očigledno doktor Edwardes...
Da, ljudi često sanjaju analitičare kao ljude s bradom.
Dao je Edwardesu sedmicu tref (klub), a Edwardes je rekao, "To je 21."
Rekao bih da je pacijent htio reći lokalni...
Sedmica tref, može značiti klub. -Da, s riječju 21 u njemu.
Postoji takvo mjesto u New Yorku. Zove se Klub 21.
Čuo sam.
Pacijent je sanjao...
kako je vlasnik ušao i optužio doktora Edwardesa da vara...
Naredio je Edwardesu da izađe i rekao: "Neću ti dopustiti da više igraš ovdje..."
"ovo je moje mjesto. Sredit ću te!"
To ima duplo značenje: Klub 21, i Green Manors...
Ali vlasnik bi se prije odnosio na ovo drugo.
U stvari, rekao bih da je taj bijesni vlasnik koji je prijetio Edwardesu...
Ja.
I meni se tako činilo.
Pretpostavljam da si došla na tu ideju tek večeras?
Da.
I nikome nisi povjerila svoje psihoanalitičarske nalaze?
Još ne.
Je li sanjao još nešto?
Jeste. Pacijent je sanjao da su on i Edwardes bili na iskošenom krovu...
i vidio je Edwardesa kako pada s ivice u smrt.
Također je vidio bijesnog vlasnika, kako se krije iza dimnjaka i smije se...
Držao je mali kotač, ispao mu je taj mali točak.
Simbolika točka mene spašava.
To je bio revolver.
Vlasnik koji je prijetio Edwardesu u Klubu 21...
je ispustio revolver u snijeg, nakon što ga je upucao u leđa.
Oružje je još uvijek tamo ispod drveta...
s otiscima prstiju ubojice.
Ne mogu se složiti s tim dijelom tvoje interpretacije...
iz prostog razloga što je to oružje sada u mojoj ruci.
Pomislio sam da bi se ovako nešto moglo dogoditi...
kada sam se izletio da sam poznavao Edwardesa.
To je potaklo tvoj hitar, mladi um.
Imali ste nervni slom...
U stanju panike ste čuli da Edwardes treba zauzeti vaše mjesto.
Onda ste ga vidjeli u restoranu...
gdje je ručao s Johnom Ballyntineom.
Optužili ste ga da vam hoće ukrasti radno mjesto. Prijetili ste mu da ćete ga ubiti.
Smirio vas je i rekao vam da ide na skijanje.
Pratili ste ga do tamo, i upucali ga iza drveta.
Dosta. Priča ti je besmislena.
Napravit ćeš budalu od sebe...
Analitičarka obuzeta ljubavlju, igra detektiva za snove.
Za policiju neće biti snova.
Saznat će od konobara u Klubu 21 da ste bili tamo...
Identificirat će vas kao čovjeka koji se posvađao s doktorom Edwardesom...
Bit će ljudi koji su vas vidjeli u vlaku ka Gabrijelovoj dolini.
Nikakvi snovi neće biti potrebni za ovaj slučaj.
Shvaćam...
ti si odličan analitičar, ali si u stvari, glupa žena.
Što si mislila da ću napraviti kada mi ovo ispričaš, da ti čestitam?
Zaboravila si, u svojoj posvećenosti pacijentu...
da je kazna za dva ubojstva ista kao i za jedno.
Vi nećete počiniti drugo ubojstvo, doktore Murchison.
Nisam planirao, ali ovdje si. I nećeš otići.
Čovjek vaše inteligencije, neće počiniti glupo ubojstvo.
Vi mislite da niste mentalno odgovorni za taj drugi zločin...
koji opravdavaju okolnosti u vašem zdravstvenom stanju...
Neće vas pogubiti za ubojstvo doktora Edwardesa.
Još uvijek možete živjeti, čitati, pisati, istraživati...
čak i ako vas zatvore.
Sada razmišljate o tome, doktore Murchison.
Ako sada budete pucali, to je promišljeno ubojstvo...
Sudit će vam se kao ubojici sa zdravim razumom...
osudit će vas kao razumnog čovjeka, i ubiti na električnoj stolici zbog vašeg zločina.
Idem pozvati policiju, doktore Murchison...
I upamti što sam ti rekao...
Svaki Constancein muž je i moj muž.
-Zbogom i sretno. -Zbogom.